Francesco Petrarca, iz Kanconijera (CCCXII.) 

Ni do krasnih zvijezda s vedrim nebesima, 
ni do mora mirna s lađam' premazanim, 
ni do polja cvatnih s ljudstvom oružanim, 
ni do šuma, zvjerka gdje sijaset ima, 

ni do dobrih vijesti koje novost kažu, 
ni do pjesme koja stječe slavu, vijence, 
ni do lijepih žena, što sad uz studence, 
na zelenu polju svoje pjesme slažu, 

meni nije stalo; s njom je u grob palo 
i samo mi srce, ja sam njoj ga dao,
njoj što bješe oku svjetlo i zrcalo. 

Dosadan mi život, kraj zovem u sjeti 
od velike žudnje da bih ugledao 
onu koju bješe bolje ne vidjeti!