Johan Wolfgang Goethe: Patnje mladog Werthera 

16. srpnja
Ah, kako mi prolijeće po svim žilama kad se moj prst nehotice dotakne njezinoga i kad se
pod stolom dodirnu naša stopala! Povučem ih nazad kao od vatre, a neka tajna sila vuče
me opet naprijed — nesvjestica me spopada u svim ćutilima. — Oh, njena nevinost,
njena iskrena duša ne osjeća kako me muče ove povjerljive sitnice. A tek kad u razgovoru
položi svoju ruku na moju i u interesu razgovora prikuči se bliže k meni tako da
nebeski dah njenih usta može doprijeti do mojih usana — ja mislim da propadam u
zemlju, kano udaren gromom. — I, Wilhelme! Ako se ikad usudim da to nebo, to povjerenje
— — Ti me razumiješ. Ne, moje srce nije tako pokvareno! Slabo je! Dosta slabo! —
A nije li u tom propast? —
Ona mi je sveta. Svaka pohota mûkom muči u njenoj nazočnosti. Ne znam kako mi
je dok sam uza nju; tako kao da mi se duša sunovraćuje u svim živcima. — Ona ima jednu
melodiju koju svira na klaviru sa snagom anđela, i tako prostodušno i tako duhovito! To
joj je omiljena pjesmica, i ja se oslobađam od svake patnje, smetnje i hira, čim udari prvu
njenu notu.
Dok me dira taj jednostavni pjev, nije mi nevjerojatna ni jedna riječ o čarobnoj snazi
glazbe. I kako ona umije zasvirati tu melodiju, često baš u času kad bih ja najradije
tanetom prosvirao sebi glavu! Smućenost i pomrčina duše moje raspršava se i ja opet
slobodnije dišem.

18. srpnja
Wilhelme, što je našemu srcu svijet bez ljubavi? Što će čarobna laterna bez svjetla? Jedva
si u nju stavio malenu luč, na bijeloj ti stijeni zasjaju najšarenije slike! Pa kad bi sve bilo
samo to, samo ti prolazni fantomi, ipak to uvijek čini našu sreću, kad pred tim stojimo
kao mladi dječaci i zanosimo se čarobnim prikazama. Danas nisam mogao k Loti, zadržalo me društvo kojemu se nisam mogao ukloniti. Što da radim? Poslao sam k njoj
slugu, da bar imam kraj sebe jednog čovjeka koji je danas došao u njenu blizinu. Kako
sam ga nestrpljivo očekivao i kako ga radosno opet ugledao! Da se nisam stidio, uhvatio
bih ga za glavu i poljubio.
O bononskom kamenu16 pričaju, kad ga metneš na sunce, da uvlači u sebe njegove
zrake, pa noću još neko vrijeme sja. Tako je i meni bilo s tim momkom. Osjećaj da su
njene oči počivale na njegovu licu, na obrazima, na pucetima kaputa i ovratniku surtouta,
učinilo mi je sve to nekako svetim, nekako dragim! U taj tren ne bih bio dao toga
momka ni za tisuću talira. U njegovoj nazočnosti bilo mi je tako voljko. — Ne daj Bože da
se tomu smiješ. Wilhelme, zar su to fantomi, kad je čovjeku voljko?